Чудно нещо е човек, вместо да си работи през деня на хлад в комфортния
офис, а вечер да се разтушава с мързеливи питиета по баровете (в
последните дни без цигарен дим), той изведнъж решава, че ще пропътува
2000 километра, за да се катери по голите чукари на южна Гърция,
където да бъде обстрелван с камъни и обливан с душ от прахоляк.
Точно това се случи и на нашата скромна компания, която в четвъртък
сутринта се отправи от град София, известен сред почитателите на
Толкин, като Мордор, на юг, към „долната земя“. След няколко часа
път вече се наслаждавахме на средиземноморска кухня насред слънчевото
селце Литохоро, сгушено в подножието на вечно обвития в облаци Олимп.
И ако си мислите, че след това се отправихме бодро към връх Митикас да
поздравим древните богове, то се лъжете … други „богове“ витаеха в
главите ни, а в очите ни припламваха искри при всеки случаен звук от
по-шумен ауспух. И как иначе, та нали се бяхме отправили към
емблематичното Рали Акрополис. Някой ще каже, е, няма ли толкова
ралита в България, та сте тръгнали да ги търсите из Гърция? Има
ралита, или по-точно имаше, колкото и морски курорти има, или по-точно
имаше в България … та добре че Гърция е близо …
Макар и в тежка финансова ситуация, гърците поддържат традицията и
провеждат кръг от WRC на неповторимите макадамови отсечки от двете
страни на Коринтския проток. Ето натам се бяхме запътили с нашето
Mitsubishi Lancer non-Evo Х Edition, което вечерта ни спря пред малък
приветлив хотел на красивия бряг на Коринтския залив. Подходихме
предпазливо, заради цената от 20 евро за двойна стая в тризвезден
хотел, но се оказа, че всичко си е на място, а приятната цена е един
от малкото позитиви на стагнацията в Гърция.
И ето ни в петък рано сутринта, крачим бодро към старта на шейкдауна,
а там заварваме все познати физиономии на фенове от Пловдив, Търново,
Шумен, Сливен, изобщо от цяла България, … видяхме се и продължихме
хубавата традиция да се обозначим със стикери “Acropolis 2013 -
Bulgarian Rally Fans“. Малко по-късно към нас се присъединиха Ожие,
Латвала, Мико, Нювил, Микелсен, Сордо, Новиков, Ойстберг, Ал-Атия, е
липсваха ни Льоб и бат Пешо … но поприказвахме това онова, окуражихме
момчетата да дават повече газ, разменихме традиционните вече
поздравления, автографи и снимки. Латвала сподели, че VW-то има много
добро поведение на пътя и се държи по-скоро, като автомобил с предно
предаване, докато Ford е бил с доста по-изявена склонност към
презавиване … може би точно затова на Яри-Мати му беше трудно да
свикне с новата бегачка в началото на сезона, но докъде беше стигнал с
адаптацията -това предстоеше да разберем.
Пилотите сложиха каските, затегнаха коланите, а ние заехме VIP местата
около трасето и шоуто започна. С любопитство очаквах реакцията на
Миро, който за пръв път щеше да види WRC на макадам … и имаше защо –
кратко възклицание, смаян поглед, лек шок и така до втората, третата
кола, след което човек вече започва да осмисля видяното и се отдава на
pure satisfaction.
Не мога да опиша какво е да гледаш WRC автомобил на макадам, пилотиран
от някои от най-добрите пилоти в света, това е от нещата, които трябва
да се видят и преживеят. Върхът на автомобилните технологии и механика
поверен на феноменално бързи и агресивни пилоти и тестван на
изключително труден терен – тежък макадам, големи камъни, скали,
дълбоки коловози, канавки, пасажи асфалт и всичко това на фона на
облаци от прахоляк и тежка жега. При тези условия и натоварване на
екипажи и техника, състезанието е непредвидимо, а интригата е до
последния завой на тридневната надпревара. Тази година драмата се
разигра още на първата 48 километрова скоростна отсечка, където
отпадна фаворита Ожие, а Хирвонен и Остберг се забавиха. Последва
нощен спектакъл, който запомнихме с много публика и невероятна
атмосфера.
Прибрахме се изпълнени с емоции от видяното, а на следващия ден ни
очакваше „нашето място“ на специален етапа Зирия. В Събота денят
започна с леко закъснение (някой беше „пуснал кучетата“ през нощта).
На първата отсечка поизпуснахме WRC автомобилите, но пък изплакнахме
очи и обективи с няколко рали фенки, насладихме се на автомобилите от
местния шампионат и history (да не се бърка с нашата Гр. Х), видяхме
един фен, с геройски бинтована глава, който беше обстрелян с камък от
някоя бегачка и така в крайна сметка отчетохме интересен старт на
деня.
JWRC шампионата също заслужава суперлативи, макар и с по-слаби
автомобили и посредствени гуми, младите надежди раздават газ като за
последно. Истинска атракция е да се наблюдават пилоти от цял свят с
различен опит и стил, които мерят сили при абсолютно равни условия.
Но нали бяхме изпуснали „батковците“, сега трябваше да ги догоним.
Въпреки опита за саботаж от страна на GPS-а (който в Гърция беше далеч
от доброто си представяне на предходното рали в Австрия), запазихме
ориентация и се озовахме на живописен път в планината Килини, който ни
изкачи от морския бряг до височина 1400м. Пътят беше истинска
асфалтова отсечка, на която нашият пилот Жоро за пръв път усети
тръпката да кара със записки, но еуфорията на “пилот и навигатор“
бързо беше охладена от потърпевшите на задните седалки … ето защо рали
автомобили са само с две места
![Wink ;-)](./images/smilies/icon_wink.gif)
Гледахме финала на отсечката, забавлявахме се снимайки с малка камера
закачена на края на телескопична въдица и дори заснехме пробягването
на няколко завоя от трасето от Миро, който показа завиден контрол
върху презавиването на своите „асфалтови“ маратонки. Така неусетно
дойде време за хапване в „рали“ ресторанта в курортното градче Ano
Trikala, след което се отправихме към „моето“ място, за да проследим
последното преминаване през „Зирия“. На отсечката отново се видяхме с
много приятели, а някои от тях вече бяха „дръпнали смукача“ и
подгряваха атмосферата по уникален начин. Бързо стигнахме до избраното
място и както и очаквах всички се учудиха, какво правим по средата на
една 120 метрова права след завой шестица … права, която при излизане
от завоя с около 180км/ч. и ниското сцепление на макадам се превръща в
S-ка. На подобно място, човек си дава сметка за изключителното ниво на
пилотиране и техника във WRC и много лесно може да усети разликата в
стила и скоростта на пилотите – прецизността и феноменалната скорост
на Ожие, контролът над пързалящия се автомобил на Латвала, решимостта
на Сордо, лудостта на Новиков, агресията на Остберг, атрактивността на
Ал-Атия и напористото каране на Нювил и Микелсен. След преминаването и
на Кубица, нещата придобиха познатия си вид, правата отново си стана
права и ние се запътихме към обратните завои на които се беше събрала
основната част от публиката, а аз със задоволство си мислех, че току
що бях видял, това за което бях дошъл.
Последното действие на спектакъла „Акрополис 2013“ се разигра близо то
Лутраки, където се беше събрала многохилядна публика. Организатори и
зрители имат перфектно работеща тактика за справяне с наблюдателите на
FIA. Точно преди преминаването на FIA хеликоптера, минава вертолет на
сигурността и всички се изпокриват извън трасето, след като опасността
за отмяна на отсечката отмине, зрителите са отново на „първия ред“.
Атмосферата много напомня на времето на легендарната Гр.Б, но все пак
публиката има самоконтрол, маршалите са учтиви и предизвестяват
идването на автомобил със свирки, а полиция изобщо няма на отсечките,
последните само се грижат за тежкия трафик около ралито.
Сутринта наблюдавахме изключително атрактивен преход от асфалт към
макадам, след което се отправихме към финала на Power satge-a.
Последните няколко завоя от състезанието бяха истинска атракция –
пилотите хвърчаха, сечейки завоя през древен калдъръмен път и тупваха
върху макадама, където за секунда трябваше да „хвърлят“ колата към
следващия завой. Публиката беше в еуфория, феновете викаха, скачаха и
се прегръщаха … само аз стоях привидно невъзмутимо, наслаждавах се на
момента и си мислех - какво ли щастие е да си вътре в този WRC
автомобил!
Яри-Мати Латвала спечели състезанието и заслужено получи последния
останал стикер “Acropolis 2013 - Bulgarian Rally Fans“.